Översatt av: SPiRAL och SuxXx www.undertexter.se
Alla barn är rädda för monstret.
Henry och jag var inte annorlunda, även före den natten.
- Det är den jag ville ha. - Är du säker?
Vi kan alltid lämna tillbaka den och ta något som du vill ha mer.
Jag sa till dem att du ville ha en dirtbike, men dem lyssnade inte.
- Hjälp mig och bygg ihop den, Henry. - Efter att jag har varit på toaletten.
- Vem vill ha kakor och glass? - Jag vill.
- Bra jobbat, älskling. - Tack så mycket.
- Gick inte du till toaletten? - Jo.
Jag trodde vi hade pratat om det här. Du är 11 år nu.
Farstulampan har gått sönder igen. Kan du fixa den?
Där ser du, det är inget att oroa sig över.
Pappa.
Jag såg honom, Henry. Jag såg monstret.
Han är på riktigt.
Nej, nej.
Nej.
Boogeyman 2
10 ÅR SENARE
När polisen kom så var han borta.
Men endast för stunden.
- Är du fortfarande rädd för Monstret? - Nej, självklart inte.
Jag menade bara...
Det som hände mina föräldrar lever fortfarande för mig.
Jag är verkligen ledsen, Laura. Ingen ska behöva gå igenom det.
Henry sa att inkräktaren inte åkte fast.
- Har du och Henry pratat om det? - Nej, nej.
Vi har pratat runt det. Det är vad folk gör, du vet.
Det är inte lätt att erkänna att man är rädd för monstret, -
- även till din egna syster.
De tre månaderna som Henry har varit här så har vi kunnat hjälpa honom.
- Om du vill gå på det här programmet... - Nej, det är inte...
Det är lugnt, jag är 18 nu. Jag klarar mig.
Hallå.
Jag hoppas att jag inte avbryter.
Jag kommer att sakna dig.
- Jag finns här om du behöver prata. - Okej.
- För er båda. - Tack så mycket.
Jag kan inte berätta hur mycket jag har saknat det här.
Seriöst, jag har inte hatat Marsha Marsha Marshmallow -
- sen du lämnade för att åka till kliniken.
Jag menade dig.
- Du vet, att vara med varande. - Ja.
Jag vet vad du menade. Jag saknade bara Marsha mer.
Ikväll är det ditt favorit TV program...
Din lasagne, och jag tänkte att vi kunde stanna vi affären och köpa lite tröjor -
- till dig som inte har färg och svättfläckar på sig.
- Jag har en jobbintervju imorgon. - Redan?
- Vart? När fixade du det? - Ett tryckföretag i San Francisco.
- Ja, jag sökte online på kliniken. - Häftigt.
Det är jätte bra, Henry.
Det är perfekt.
Det är som siden-nät, men för posters och saker.
Killen såg mitt verk och han älskade det.
Han sa att jag kunde använda hans utrustning för mina egna saker.
San Francissco är så långt borta.
Du måste bo ensam. Är du säker på att du kan göra det?
Ja, du vet. Ja, jag kan göra det nu.
Hillridge Kliniken gjorde mig till en helt annan människa.
Det hade varit roligt om du hade haft med mig i din beslutsamhet.
- Jag har med dig nu. - Nej, nu berättar du för mig.
Vet du vad, vi borde gå.
Jag skulle inte ha tagit den här glassen. Det är kallt.
Det är bara en jobbintervju. Vi kan prata om det när jag kommer tillbaka.
Glöm bara bort det, okej?
Vill du ha lite hjälp?
Jag är ledsen för det som hände tidigare.
Ska du inte prata med mig nu?
Henry?
Henry!
Det är okej. Jag är här.
När gjorde du det här?
När du var borta.
Det gick riktigt illa.
Varje gång jag stängde mina ögon, så kunde jag se honom.
Han har väntat.
- Väntat? - På att vi ska glida isär.
Jag har alltid berättat för dig att jag kan hantera det, men...
Att du var den som behövde hjälp.
Men sanningen är...
Jag vill inte att du åker, Henry.
Jag klarar inte av det här ensam.
Du kan ringa mig när du vill. Du vet det, va?
Ja, jag har min mobiltelefon.
Den hjälper dig inte här ute.
Ni kommer att få använda, vad vi gammalmodiga kallar, en hemtelefon.
Borta från resten av världen, ingen mobiltelefon och inlåst varje natt.
Jag börjar verkligen tänka om.
Inlåsningen är bara en försiktighetsåtgärd, -
- för sjukhusets korrekthet, Laura.
Det hjälper personalen att sova bättre och veta att byggnaden är säker.
Du menar att vara säkra på att inte galna personer springer runt.
Där fick jag dig.
Nattpersonalen är här om du behöver dem, och du kommer att ha -
- tillgång till en telefon dygnet runt.
Vad säger du? Vill du se ditt rum?
Visst.
Jag...
Jag kommer hit så fort min intervju är klar imorgon, okej?
- Lovar du? - På mitt liv.
Du vet att folket här, är person som du och mig.
De är inte galna som du tror.
Håll dig borta från mig din galna bitch! Jag försöker bara att kissa.
- Nicky, det här är... - Helt och hållet skit snack!
Du behöver prata med Doktor Allen och få honom att ringa hans handledare.
Jag är ledsen, Doktor Ryan. Vi blev just klara med hennes veckliga -
- vägning, och jag kom på att hon smyger i badrummet.
Okej, låt oss prata om det här senare.
Jag vill att du kommer till mitt kontor om ett par minuter, Nicky.
- Men jag gjorde ingenting. - Men jag vill att du träffar mig ändå.
Det här är Laura Porter. Hon är Henrys syster.
- Hon ska delta i vårat... - Spela roll.
Det är verkligen en snäll tjej som gömmer sig innanför, Nicky.
Kanske borde någon av dem försöka att äta en macka.
Jag visste inte att bulimi var en rädsla.
Det är det inte. Hon lider av en rädsla av ökad vikt.
Det här är Henrys gamla rum.
Han målade den här medans han var här.
- Vill du att jag tar ner den? - Nej, låt den vara.
Han sa att när saker var för mörka, så var du den som tog bort honom.
Roligt. Jag skulle kunna säga samma sak om honom.
Jag är väldigt glad att du är här, Laura. Jag ska låta dig packa upp.
Sen kan du träffa de andra patienterna och Doktor Allen.
Doktor Allen?
Han är chef över den psyktriatiska avdelningen.
Vi ses i gruppen.
Förlåt, jag menade inte att skrämma dig.
Din dörr var öppen, så jag ville bara komma in och säga hej.
- Hej, jag är Mark. - Laura.
Och den här charmige killen bakom mig är, Paul.
- Hej. - Hej.
Bakteriefobi, ta det inte personligt.
Lampan i min garderob gick sönder. Kan du kolla den?
- Jag gör det. - Tack, kompis.
Det ser ut som vi har någonting gemensamt, eller hur?
Det är mörkret. Han är livrädd för det.
För mig är det inte så mycket mörkret. Det är vad som lever i det.
- Du måste vara Henrys syster. - Ganska dum, va?
Alla är rädda för någonting.
Hillridge Kliniken i Santa Barbara, den 22 Januari.
Doktor Jessica Ryans bistra fobi gruppterapi sammanträde.
Doktor Mitchell Allen, sjukhusförvaltare och kontrollerare.
Jag är rädd att tappa kontrollen över mitt liv, så jag skär mig.
Skär? Du menar...
De flesta människorna försöker fördela deras sinnesrörelse -
- invändigt, men Alison tar det som överväldigande.
Det är mer som omöjligt.
Men med en skärning, så blir alla inre saker synbara.
Jag kan bara hantera det.
Men om jag slutar...
Jag är rädd att sluta.
- Vad är ditt problem? - Samma sak som min bror.
Jag såg mina föräldrar bli mördade när jag var barn.
Polisen tog aldrig fast honom.
Man kan inte ta fast monstret, eller hur?
- Han har inga problem att hitta mig. - Han?
Ska du fortsätta att se det här "han"?
Jag ser inte honom hela tiden.
- Ibland så bara... - Känner du honom.
Jag har känt honom. Här, på det här stället.
- Det är inte konstruktivt, Alison. - Vad?
Vi är alla här för att vi har skit att ha och göra med, eller hur?
Bara för att någon kommer och ger det ett namn och ett ansikte -
- betyder de att det inte är på riktigt.
Lauras rädsla är liten eterisk. Hon är rädd för en enhet.
Klinikens term är Monsterfobi.
- Monsterfobi? Skojar du med mig? - Nicky.
Och här trodde jag att du led av någon seriösare sjukdom -
- som påskhare fobi.
- Är du också rädd för Jultomten? - Okej.
Okej. Är ni färdiga nu? Laura? Laura.
- Laura! - Jag är lite rädd för Jultomten.
Vad i helvete är fel med er?
Så det är så? Så du ska bara dra?
Nicky har rätt. Jag slösar bara på allas tid.
Helvete!
Jag har levt med det här i 10 år och klarat av det!
Men när du verkligen är ensam så kan det komma en tid -
- då du inte klarar av det. Jag vet att jag inte gjorde det.
Lyssna, Laura.
Min mamma spenderade hela sitt liv i en kamp mot hennes schizofreni.
Och varje månad så tog min pappa med mig så att jag kunde besöka henne.
Det var skillnad då.
Det var elektrisk terapi och det sensorerar förluster.
Det vände henne till att bli vegetarian.
Hon stirrade bara in i väggen och mumlade.
Det är nog det värsta ljudet i världen.
Och sen kom jag på att det var ärftligt, -
- och jag var så rädd att jag skulle bli som henne en dag.
Ända tills jag mötte min rädsla.
- Hur? - Genom att studera den.
Jag blev psykiater för att jag ville förstå sjukdomen.
Du måste bara avslöja rädslan, -
- och verkligen kolla på den, då blir du bättre, Laura.
Men det är ditt val.
Godnatt, Gloria.
Släpp ut mig.
Vi ses imorgon.
- Hej, Mark. - Ja?
- Paketet har kommit. - Har det?
- Det du har väntat på. - Halvlek, va?
- Tack så mycket. - Det är lugnt.
Inte på golvet. Jag tände källarlamporna.
Ja, inga problem. Tack.
Hej, damer.
Helvete!
Perry?
Hallå, jag är fortfarande här nere!
Hallå. Hallå!
Hallå, jag är fortfarande här nere!
Hallå, jag är här nere! Vänta!
Herregud! Hjälp mig!
Jag är här nere! Snälla! Hjälp!
Är det någon här?
Hallå?
Hur gjorde han... Man kan inte bara falla ner i ett hiss schackt.
Det kan du, om det är mörkt och du är hög på Perrys nyskördade gräs.
Förlåt, jag menade inte att fastslå klartydligt, -
- men var inte Mark rädd för mörkret?
Polisen tror att Marks rädsla anstiftade till hans fall.
Han släckte lamporna för att inte bli tagen.
Och när det var mörkt, fick han panik.
Vänta.
Men jag hörde att Gloria sa till polisen att han var halverad.
Jag menar, det låter inte som en olycka för mig.
Uppenbarligen så försökte han att klättra ut från hiss shacktet.
Men han kom bara halvägs till källaren innan hissen kom ner på honom.
Varje gång jag tänker på det, och allt blod som...
Vems stol är det här?
Doktorn, det här är inte min stol. Det här är inte min stol!
- Vem snodde min stol? - Paul...
- Vem snodde den? - Där borta. Är det den, där?
Du måste andas. Du behöver andas.
Okej, vänta. Här, här, låt mig känna. Kom igen.
Här är din handkräm. Upp i stolen.
Här, låt mig hjälpa dig. Låt mig få bort den därifrån.
Mark var den ända som faktiskt trodde att jag kunde bli bättre.
Han fick mig också att tro det.
Ta så mycket tid som behövs.
- för dig att ta upp Marks olycka. - Nej, gör inte.
Det låter inte som en olycka för mig.
Jag tror att någon annan släckte lamporna.
Vem då, Laura?
- Kanske var det monstret? - Nicky.
Kanske var det?
- Det här är informationsproduktivt. - Informationsproduktivt?
Laura har lika rätt att dela med sig av hennes rädsla som alla andra i gruppen.
Jag ber om ursäkt.
Vi samlas senare idag.
Hallå, vänta lite. Vem är död?
Mark ramlade ner i ett hiss schackt. Jag tror att någon kanske dödade honom.
- Henry? - Ja, jag är här.
Jag har kört hela natten och jag kom precis fram till min intervju.
Jag kör tillbaka direkt när jag är färdig.
- Tror du inte mig? - Jag sa inte det. Jag bara...
Jag har varit där. När någonting dåligt hände, så -
- trodde jag att han kom tillbaka och skulle bli klar med det han startade.
Men nu är du redo att lämna det gamla bakom dig och slänga iväg mig med det.
- Nej, Laura. - Jo, jag måste gå.
Om jag kör hela natten, så är jag där klockan 05:00 på morgonen.
- Sitt bara där, okej? - Skynda dig.
Jag har fixat det som försvar. Jag ber om ursäkt om du blev upprörd.
- Jag avsåg inte... - Jag mår bra.
Jag åker imorgon, ändå.
Vad du är rädd för bor inte i garderoben, Laura.
Det lever inom dig.
Kan du ta bort det kirurgiskt eller behöver jag en exorcism?
Du vet, vi kämpar alltid för att förstå mörkret inom oss.
Rädslor och problem begravda så djupt att de är så smärtsamma att möta.
Och du tror mitt mörker är monstret.
Men hur förklarar det vad jag ser med mina egna ögon -
- och vad andra barn har sett igenom historien?
Det är vanliga syndabockar.
Vårat samhälle kommer alltid hitta en väg att förkroppsliga.
Varje kultur runt om i världen har ett namn för honom.
Orden låter annorlunda, men de alla beskriver samma sak.
Vad har du för teori om det?
Vi är alla rädda för samma sak.
Monstret, bakteriefobi, de är alla masker.
Masker som vi skapar för att gömma, som vi på riktigt är rädda för.
Vad tror du jag på riktigt är rädd för?
Om du är villig att stanna och villig att acceptera -
- att din rädsla kommer från insidan av dig, kanske vi kommer på det.
Hallå, Jessica.
Jag visste inte att du fortfarande var här.
Jag tänker på om jag ska stanna här över natten faktiskt.
Vi är ont om personal nu då Perry har blivit avskedad, -
- och jag är verkligen oroad över hur alla har blivit påverkade av Marks död.
Jessica...
Styrelsen kommer ha mycket frågor om vad som hände här idag.
Marks olycka har ingenting att göra med mitt program.
Ditt program?
Ditt experiment.
Styrelsen har alltid tyckt -
- att låta särskilda grupper av patienter tillsammans var ett misstag.
Och uppriktigt så har jag börjat hålla med dem.
Jag är verkligen ledsen att höra det.
- Förlåt mig. - Ut härifrån nu!
Vart var du på väg?
Gör mig en tjänst. Gå med mig och följ mig till mitt rum.
- Nej, tack, jag står över. - Kom igen, jag är skyldig dig en.
Enkel betydelse bestämmer att jag inte borde fråga, men vad är hinken till för?
Vi alla har våra egna sätt att ta itu med Marks död på.
Var det inte därför du försvann från Henry tidigare?
Nej, men tack för att du lyssnade.
Henry sa alltid att du var anledningen till att han ville bli bättre -
- för att han inte ville hålla dig tillbaka.
- Berättade han det? - Han var här varje dag.
Jag menade aldrig att skada honom. Det ärbara...
Du och Darren?
"Det var en gång"!
Och han är här inne -
- för att han är rädd för att vara någonting men en skitstövel?
Agorafobi. Han är rädd för utsidan av världen.
Du skulle aldrig veta det genom att kolla på honom, eller hur?
Han är söt. Jag ser varför du föll för honom.
Tro inte att det bara är för att han betalar en för lite uppmärksamhet, -
- han är faktiskt intresserad av en. - Nicky, jag sa bara...
Kan du bara gå härifrån? Jag vill vara ensam.
- Lämna mig ensam. Ut härifrån! - Jag är inte ens intresserad.
Paul?
- Mår du bra, Paul? - Ja, jag mår bra.
- Vi saknade dig vid maten. - Ja, du ser den här röran.
Om du vill prata, så finns jag i mitt rum, okej?
Hallå, Paul?
- Herregud! - Hämta hjälp nu!
Kom igen, polarn.
Herregud!
- Hämta hjälp! - Jag tror att han är död.
Ring sjukhuset, jag vill ha hit paramedicinsk personal.
- Han måste ha svalt det. - Vad menar du, med flit?
Tror du att han tog livet...
Telefonerna är döda.
Jag får ingen puls.
Herregud.
- Åk ner till sjukhuset, jag vill att... - Vi kan inte öppna utan en telefon.
- Någon måste ha en nyckel? - Dr. Allen har en sidonyckel.
Vet du hur gammalt det här stället är?
Vi sitter alltså fast här tills i morgon, tills Dr. Allan kommer?
- Aldrig i livet, vi måste ta oss ut! - Alison! Alison!
Jag är säker på att telefonerna bara är utslagna för tillfället.
Henry är här senast klockan fem och han fixar någon som öppnar dörrarna.
Ta med alla ner till församlingsrummet, Laura.
Jag vill att du hjälper mig att täcka honom.
Vi lämnar... Vi lämnar honom här, okej?
Gå före och kolla till barnen.
Herregud, Paul. Vad har hänt med dig?
Linjen är fortfarande död.
Någon är bunden att passera förbi förr eller senare.
Varför går du inte ner i källaren och kollar datasystemet?
Det integrerar telefonerna med alarmet, det kanske bara har slagits av.
- Jag uppskattar verkligen din hjälp. - Okej...
Om jag ser någon så signalerar jag hit dem.
Hur mår du?
Vad var det Paul drack?
Det var en blandning han gjorde av rengöringsmedel.
Varför skulle Paul ha problem med kackerlackor?
Han förvarade all sin mat i en tätsluten sak.
Jag vet, men där var en kackerlacka som kröp under hans säng.
Det är inte likt honom.
Nej, mat drar sig till insekter och insekter har bakterier.
Han hade inte kunnat tänka på det.
Precis som att Mark är rädd för källare.
- Tycker ni hon har någon anledning? - Inget haft det de senaste 24 timmarna.
Herregud, spelar det någon roll?
Paul tog livet av sig, Paul blev mördad. En gråtande person mindre i morgon.
Vill du veta hur du lät?
Och vad gjorde du i hans rum, Darren?
Det var han. Jag såg honom i hallen tidigare, okej?
- Han lever på våra rädslor. - Det var droppen, jag sticker.
Det är vad han gör, han vet vad som skrämmer oss.
Gloria?
Gloria!
- Något nytt om telefonerna? - Gloria är i källaren och fixar det.
- Har du sett Darren eller Nicky? - För en stund sedan, varför undrar du?
- Det är inte viktigt, vila dig lite nu. - Okej.
Gloria?
Vem är där?
Herregud, snälla? Snälla, nej!
- Någon här? - Det är bara jag.
- Vad gör du här? - Jag vet inte vart ska jag ta vägen.
- Vad snackar du om? - Mark och Paul är döda!
Ja, jag var där, minns du?
Jag känner dig, Darren.
Det måste ha varit hemskt, men du kan inte stänga mig utanför.
Du är den enda jag litar på.
Varför slutade det med att du hatar mig?
- Vad gjorde jag för fel? - Du gjorde inget, Nicky.
Är det mitt utseende?
- Blev jag för smal? - Det är jag som har problem, inte du.
Det jag har att göra med...
...är inte bara att vara rädd för omvärlden. Du vet, det är...
Det är människorna där ute med.
Så du tycker inte jag är äcklig?
Jag har torgskräck, jag är inte blind.
Alison?
Är du vaken?
Herregud.
Alison, Alison. Herregud!
Hjälp! Nicky!
Någon! Hjälp!
Släpp in mig!
Kom igen! Är det någon där? Snälla!
- Vad var det? - Ingen aning.
- Någon! - Vad är det, Laura?
Någon har dödat Alison!
Alison är död, någon har skurit i henne!
- Var är Dr. Ryan? - Jag vet inte! Alla är försvunna.
Precis här!
Det var blod överallt.
- Han måste ha städat upp det. - Vem då?
Vem, Laura?
Alison låg i den här sängen. Hennes armar var skurna i strimlor.
Hon var förmodligen i en av sina skärnings säsonger och du avbröt henne.
Det kröp maskar under hennes hud, det var som hon försökte skära ut dem.
Sluta nu! Var är Alison?
- Jag berättade precis... - Nej! Var är Alison?
Jag har redan kollat här! Alla är försvunna.
Hon har rätt, jag ser inte någon.
Gloria gick ner i källaren för att fixa telefonproblemet.
- Det går fort för en dator att starta. - Dr. Allen loggade inte ut.
Laura sa att människor tvingas att möta deras rädslor, vem låter så?
Tror du att Dr. Allen ligger bakom?
Han har varit jävligt sadistisk!
Han var bara rädd att vi skulle gå på hennes teori.
Den gången han låste in Henry i garderoben då?
Han vägrade att släppa ut honom innan han mött sin rädsla, allt är skitsnack!
Han skulle aldrig göra något sådant här!
Vad fick han mer Henry att göra?
Hjälp! Kan någon hjälpa oss här ifrån?
Nycklar, nycklar, nycklar...
"Patienten lider av inbillning och hallucination av sin barndomliga rädsla"
"Erfarenhet av minnesluckor, liknande föregående patient som.
"Patienten kan inte göra skillnad på sin egen och Monstrets personlighet."
"Vägrar att erkänna de brott han begått."
Herregud.
Helvete.
Vem är där?
Nicky?
Här är hon, Darren.
- Jag hittade det på Dr. Allens kontor. - Men inga nycklar.
Men du hade rätt om honom.
Innan han kom till Hillridge kliniken, behandlade han sådana som mig.
En natt dödade Tim Jensen några människor och skyllde på "Monstret".
- Som en delad personlighet? - Det var vad Dr. Allen trodde.
Jensen tog sitt liv under Dr. Allens vård. Han förlorade nästan sin licens.
Han är lika rädd som oss övriga.
Han tror att han har haft fel.
Så dyker du upp, och människor börjar dö.
Åt helvete med det här!
Vänta, Darren!
Darren? Sluta, Darren!
Ni två håller er borta från mig!
Darren!
- Lugna dig, Darren! - Låt mig vara!
Vi måste fixa datorerna så vi kan komma ut!
Tror ni att någon vill döda oss? Det kan vara någon av er, eller Dr. Allen.
Jag låser in mig tills i morgon!
- Problemet är löst! - Jag vill vara med dig.
Jag kan inte gå ner där själv!
Vad håller du på med?
Det är andra gången någon dyker upp. Jag sticker.
Du kan inte bara sticka!
Kolla här då.
- Var ska vi ta vägen? - "Vi", Nicky?
Det finns inget "vi".
Jag trodde att saker skulle bli annorlunda den här gången!
Jag vet vad som hände mellan oss som skrämmer dig.
Det gör du inte, det är problemet!
Du tror att du känner mig, eller hur?
Du har ingen aning om vad jag är för en person.
Vet du, Nicky. Du är alltid så orolig att förändra mig. Förändra dig själv.
Kolla noga, försök förändra dig själv!
Vet du vad? Stick bara härifrån.
- Vad? - Stick bara ifrån mitt rum!
- Och sluta vara så jävla patetisk! - Du gör illa mig!
Förhandla med det!
Du ljuger för dig själv, Darren.
Du är redan död inombords.
En dag kommer ditt hjärta bara försvinna -
- innan du ens kommer att ha chansen att dela det med någon annan.
Helvete!
Jag ville inte skada Nicky. Jag vara bara så jävla rädd.
Hon sa att hon älskade mig och...
Och jag... Jag kände som om jag inte kunde andas.
Det är så här vi gör det, Darren.
Vi besegrar våra rädslor genom att möta dem.
I helvete heller.
Jag tror att din reaktion berättar någonting om din sjukdom.
Jag misstänker att det som du verkligen är rädd för är på väg fram.
Det är fruktansvärt om du gör det, hon kommer slita ut hjärtat på dig.
Darren!
Nej!
Hjälp!
Doktor Ryan? Det är han. Han är på riktigt.
Herregud. Vad gjorde han?
- Han är på riktigt. - Precis som din mamma.
Han är på riktigt.
Snälla, du måste vara tyst.
Du måste vara tyst. Han kommer att hitta oss.
Han är på riktigt.
Förlåt mig, förlåt mig, förlåt mig.
Förlåt mig.
Hur gjorde du, Doktor Allen...
Vad gör du för något?
Allting kommer att bli bra, Laura. Polisen är på väg.
- Nu ska du och jag gå upp och prata. - Nej, nej, nej, nej.
Monstret är här. Vi måste härifrån.
Nej, Laura. Nej, han är inte här.
Du skulle ha sett vad han gjorde mot Nicky, Darren och Paul också.
Jag hittade dem.
- Vad är det där? - Bara lugnande, Laura.
- Det är lugnande, okej? Kom nu. - Vänta, tror du att jag gjorde det?
Snälla, Laura, gör inte det här svårt.
Lyssna på mig, lyssna på mig!
Om du hade lyssnat på Tim Jensen hade han fortfarande varit i livet.
Han är bakom dig, kolla!
Han är inte bakom mig!
- Han finns inte! - Jo, det gör han!
I sinom tid kommer du förstå att jag har rätt
Nej, nej, nej!
Det är ingen fara, Laura. Jag är här.
Nej, det är inte du!
Henry!
Skada mig inte, snälla.
- Jag skulle aldrig skada dig, Laura. - Du har skadat alla andra.
Nej.
- Inte jag. - Henry!
Nu räcker det!
Låt henne vara!
Försök att minnas, Henry.
Försök att minnas vad som hände den natten dina föräldrar blev mördade.
Han väntade på mig.
Han gömde sig i garderoben.
Monstret var inte där, Henry.
Han var inte där när du var elva, och han är inte där nu heller.
Ser du?
- Nej, nej. Jag kan inte göra det. - Du har inget val.
- Nej! Vad håller du på med? - Du stannar där.
Det är såhär du gör det, vill du slåss mot din rädsla måste du möta den.
Ansikte mot ansikte.
Möt mörkret ensam.
Se honom rakt i ögonen.
Han är inte på riktigt, Henry.
Han finns bara i ditt huvud.
Han har makt över dig för att du tillåter det.
Hjälp mig!
Han gömmer sig. Jag såg Monstret.
Han är... Han är på riktigt.
Han finns inte, Henry.
Han finns bara i ditt huvud.
Jag borde ha gjort något den natten mamma och pappa dog.
Vad skulle du ha gjort, du var elva.
Jag kan hjälpa dig.
Som du alltid har gjort?
Jag är din storebror, jag borde ha tagit hand om dig.
Jag var alltid så rädd.
Men Monstret...
Jag kollade honom i ögonen...
...han är inte rädd för något.
Du mördade dem. Mark, Paul! Alison...
Han tvingade dem att möta sin rädsla.
Du trodde att Monstret var din största rädsla. Han ska visa dig din rädsla.
Sluta, Henry! Sluta!
Henry!
Nu lyssnar du på mig.
Jag har skadat dig mer än hjälp dig.
Jag ber om ursäkt för det.
Du lider av ett psykiskt stopp.
Men du hjälpte mig.
Jag är helt botad.
Dr. Allen släppte din bror för några dagar sedan, han var fullt frisk.
Har ni hittat henne?
Du är den som botas mot inbillning av Monstret.
Stämmer det?
- Dr. Ryan? Hittade ni henne? - Vi har letat två gånger.
Förutom dig, inga överlevande.
Det är något här inne du borde se, kommesarie.
Jag tror att vi har hittat den sista kroppen.
Nej...
Jag tror att du måste följa med oss.
- Nej. - Vi behöver lite hjälp här.
Henry är fortfarande här. Ni måste lyssna på mig.
Henry är fortfarande här, ni måste hitta honom!
Henry är fortfarande här. Lyssna på mig!
Henry är fortfarande här!
Översatt av: SPiRAL och SuxXx www.undertexter.se